Johan og Marianne var gift i ti år, og de kranglet sjelden.
Plutselig erklærte Johan at han hadde møtt en annen og ville bryte opp.
Etter noen år har de bestemt seg for endelig å ta ut skilsmisse.
De møtes på Johans kontor for å skrive under på papirene.
Det viser seg å være lettere sagt enn gjort.
I løpet av det siste året har Marianne funnet seg selv mer og mer.
Hun har fått tilbake sin livsglede, men med Johan er det motsatt.
Hans framtidsplaner har gått i vasken, og arbeidsgiverne hans-
-har ydmyket ham. Han er hatsk, såret og utrygg.
Dessuten har fremdeles et trist og opprivende forhold til Paula.
Plutselig gjør han skilsmissen vanskelig.
Nå bryter det for første gang ut en forferdelig krangel mellom dem.
Krangelen går over i håndgemeng og ender i total utmattelse.
Det er lenge undertrykt aggresjon som kommer opp i dagen.
I en stemning av forbitrelse og hat skriver de under på papirene.
MIDT PÅ NATTEN I ET MØRKT HUS ET STED I VERDEN
-Hei, lille venn. -Hei, mor.
Jeg satt og småsov litt. Foten er bedre, men jeg føler meg handikappet.
-Når kan du begynne å arbeide? -Ikke før i neste uke.
-Får du sove om natten? -Jeg skal ikke klage.
Vil du ha te? Frøken Alm gjorde klart brettet for en halvtime siden.
Unnskyld at jeg er sen, men jeg hadde noen jeg ikke kunne kvitte meg med.
Det forstår jeg. Skal jeg riste litt brød til deg?
-Nei takk, jeg slanker meg. -Du er ikke riktig vel bevart.
Jeg trimmer 30 min. hver morgen og spiller tennis to ganger i uken.
Det er noe jeg vil spørre deg om.
-Blir du med på urnenedsettingen? -Når blir det?
-Vi hadde tenkt oss den 18. -Jeg skal se om det går.
Nei, det går ikke. Jeg har en sak i retten som kan ta hele dagen.
-Skal fars urne være i Uppsala? -Ja. Søsknene dine kommer.
-Urnenedsettingen er en formalitet. -Det spørs hvordan man ser det.
-Kan vi ikke skifte dag? -Alle de andre kunne komme.
Det er bryllupsdagen vår, men det hadde du kanskje glemt.
Blir ikke det unødig opprivende? Jeg kan ikke komme.
Da lar vi den saken ligge.
Jeg skal hilse fra pikene.
-De ville komme hit i morgen. -Så hyggelig.
Eva var her i forgårs med kjæresten. Hun var en riktig liten dame.
Kjæresten hennes så så hyggelig ut. De satt her en hel time.
Jeg har mer problemer med Karin, men så er hun sin morfar opp av dage.
Jeg mener ikke å si noe ufordelaktig om din far.
Jeg har tenkt mye på ekteskapet vårt.
-Nå har jeg hatt tid til å gruble. -Hva har du kommet fram til?
-Ingenting, og det overrasker meg. -Hva mener du?
Vi hadde et godt liv. Iblant var vi uvenner, men vi kranglet ikke.
Vi nedlot oss ikke til å ydmyke og forulempe, men vi tiet.
Det var best slik. Etter hvert glemte vi uoverensstemmelser.
Nei, vi var ikke langsinte, verken Fredrik eller jeg.
Jeg savner ham jo, men jeg føler meg ikke mer ensom nå enn da han levde.
-Det er jo trist å høre. -Hvorfor det?
Vi hadde hendene fulle, han med sitt og jeg med mitt.
-Kan jeg spørre deg om noe? -Du kan spørre meg om hva som helst.
-Du må ikke synes at jeg er taktløs. -Jeg syns ikke at du er taktløs.
Hvordan hadde du og far det i sengen?
-Far var mer interessert enn jeg. -Ja?
Hva mer vil du vite? Han tok for seg, og jeg lot ham holde på.
Jeg trakk meg aldri unna. Det var min plikt å stille meg til disposisjon.
-Forresten hadde han andre kvinner. -Og du?
Hadde du andre menn?
Da vi hadde forlovet oss, ble jeg forelsket i en annen og ville bryte.
Far og mor syntes ikke at jeg skulle forhaste meg, og så ble det slik.
-Har du aldri hatet far? -Hva mener du med det?
Da dere ble gift, skrev dere en kontrakt helt på hans vilkår.
-Har du aldri hatet ham for det? -Jeg likte ham.
Dessuten var vi blinde som kattunger. Vi forsto ikke hva vi ga oss inn på.
-Det er vel ikke mulig. -Nei, det er ikke det.
Hva er det, da?
Jeg lurer på hvordan det hadde vært om vi hadde snakket ut om alt.
-Gjorde dere ikke det? -Nei. Våre foreldre lærte oss noe.
Hver og en tar seg av sine egne bekymringer.
Har du aldri angret?
Nei, ikke angret, men jeg kan ikke la være å tenke på vår heroiske taushet.
Jeg tror at det plaget far. Han var så livlig.
-Mye gladere og mer åpen enn meg. -Sitter du her og bebreider deg selv?
Jeg vet ikke, men det er fælt.
Nei, ikke fælt. Det er et altfor dramatisk ord.
Det er besynderlig at man kan leve sammen et helt liv uten å...
-Uten å berøre hverandre? -Ja, kanskje det er det jeg mener.
Og nå synes du at det er din skyld?
Nei, du skal ikke tro at jeg sitter her med dårlig samvittighet.
Nei, vi gjorde vel det vi kunne. Men likevel...
Det høres så håpløst ut når man sier det,-
-men han har forsvunnet inn i mørket og tatt livet sitt med seg.
Det rare er at han har tatt med seg mitt liv også.
Dette kalles å se sannheten i hvitøyet.
-Kan jeg spørre om en ting til? -Ja, det kan jeg vel ikke unngå.
Hvorfor var du så rasende på meg da Johan og jeg skilte lag?
-Det var jo han som gikk fra meg. -Jeg var ikke rasende, bare lei meg.
Du kritiserte meg hele tiden. Du burde stått på min side.
Du burde hjulpet meg. Hvorfor gjorde du ikke det?
Jeg husker det motsatte. Jeg sa til far at vi ikke skulle blande oss inn.
Vi skulle alt være som vanlig.
-Det var far som var rasende. -Ja, sånn var det.
-Jeg må gå. Jeg er sent ute. -Må du gå allerede?
-Jeg kommer tilbake på mandag. -Da kan vi spise middag sammen.
Nei, jeg er bedt bort.
-Ta med kjolen og skift her. -Vi får se hvordan det blir.
Det er så fint å snakke med deg.
Det skal vi fortsette med, mor.
Gå ut på kjøkkenet og hils på frøken Alm. Hun blir så sur ellers.
-Ja, jeg skal hilse på henne. -Hils Henrik og barna.
Henrik er bortreist. Han kommer hjem på mandag.
Ha det.
Kom inn.
-Hei. Forstyrrer jeg? -Ja.
-Hva skal du og din kone i kveld? -Vi er faktisk opptatt.
Jeg vil ha en liten tilstelning. Dere kan jo komme innom.
-Vi blir sju eller åtte stykker. -Det er dessverre umulig.
-Ja vel. God helg, da. -I like måte.
Kan vi ikke treffes en gang? Har du gått lei?
-Snille Eva... -Si fra om du vil avslutte det.
-Da sier vi det. Det er slutt. -Så hyggelig av deg å si fra.
-Det satt langt inne. -Jeg ville ikke såre deg.
Nei visst.
Jeg må skrive denne forbannede uttalelsen nå.
Ja visst, Johan. Jeg skal ikke forstyrre.
Takk for denne tiden. Du var en riktig søt elsker.
-Men litt fraværende. -Takk selv. Du får også god karakter.
-Er det en annen? -Ja, men jeg sier ikke hvem det der.
Er det noen du kjenner? Det må være Lena.
-Det er ikke Lena. -Hun er jo pen.
Men er hun ikke litt for ung og vidløftig?
Det er ikke Lena.
Det er forresten det samme. Ha det, kjæreste.
Ja?
-Hei! God helg. -Takk i like måte.
Langhelg med familien er det jævligste som fins.
Jeg hørte at U.K. har satt deg på en utredning.
-Jeg vil være avskåret i to år. -Så trist.
En idrettsutredning. Om to år, når den er klar, vil den være verdiløs.
Dumme Ludde. Hvorfor går du ikke til Hammarberg og betakker deg?
Han er det svenske embetsmannslagets største bajas.
Snart sitter han i regjeringen.
-Men hva sa han? -Det var ikke særlig oppmuntrende.
-Ja... Ha det. -Du, avisen!
Har du knullet med Lena? Du er kåt på henne, ikke sant?
-Du selv, da? -Jo da, for all del.
-Jeg tror ikke jeg ville tort. -Hva? Har du resignert?
Ja, jeg holder meg i form. Jeg trimmer, jeg spiller tennis,-
-jeg svømmer og holder matchvekten så jeg ikke blir sjenert-
-hvis det kommer til en nærmere presentasjon. Nakne fakta! Ha det.
Jeg syns du er en stor dritt! Ikke fordi du blåser i meg.
Det var gøy så lenge det varte, men du er en dust som ikke sa fra!
Du er så pretensiøs og bortskjemt at du blir lei av alt mulig.
Du kjeder deg sånn at du blir anonym. Du flyter sammen med hyllen.
Du er bortskjemt og selvsikker og pretensiøs. Du er livstrøtt.
Du vil at andre skal leve for deg.
Husker du da du var på helsekontroll og oppdaget at du hadde krympet?
Hvorfor stritter du ikke imot? Hvorfor krangler du ikke som faen?
-Du er jo overlegenheten selv. -Forklaringen er...
Du er så overlegen, bortskjemt og pretensiøs at...
Jeg er jo glad i deg, dumming. Det er derfor jeg kjefter på deg.
-Og så synes jeg litt synd på deg. -Takk for vennligheten.
Du kan vel si fra når du har gått lei av Lenas ungpikebryster-
-og begynner å lengte etter mine flate, men mer moderlige former.
Hun er en dyktig sekretær, Lena.
Og hun er sikkert veldig søt.
Men hun er for ung for deg. Du blir bare såret.
Det er faktisk ikke Lena.
Jeg har vel min intuisjon. Jeg merker at du er veldig engasjert.
-Kanskje det. -Det kan ikke være noen andre.
Ha det.
Hei. Er du klar?
Fint. Da kommer jeg og henter deg. Ikke det?
Kan vi ikke møtes på Karlaplan ved Narvavägen?
Passer det? Jeg kommer om to minutter. Ha det.
Dette er så festlig at det ikke er klokt.
Jeg var i sommerhuset i går og satte på varmet, vasket og handlet mat.
-Det er akkurat som før. -Hvor lenge er det siden jeg var der?
-Det er sju år, tror jeg. -Du, da?
Det blir stadig mer sjelden. Henrik liker innlandet bedre.
Vi leier det ut som regel. Pikene og jeg er der av og til.
De har sitt eget liv nå.
-Hvordan er det med mannen din? -Overanstrengt og høyt blodtrykk.
-Hvordan har din kone det? -Bra. Hun er i Italia.
Tenk at våre respektive er utenlands samtidig.
-Det føles neste litt uanstendig. -Det er jo det som er fint.
Det er likt seg.
Det er litt slitt. Vi har ikke råd til å reparere det.
Skal du ikke stille bilen i garasjen? Ellers kommer Erik på besøk.
Da blir det sånn oppstuss når han får se deg.
-Skal du ikke gjør det nå? -Jeg kjører inn bilen etterpå.
Det føles litt rart.
Kan vi ikke legge oss på sengen? Kom.
Jeg er ikke klok. Jeg er nervøs som om det var første gangen.
Men det er det faktisk ikke. Kom.
Det er nesten nøyaktig et år siden.
Det var 8. september. Dagen før fødselsdagen min.
-I dag er det 28. august. -Det var du som forførte meg.
-Ja, det var det. -Har du sett den andre akten ennå?
Tenk at vi stakk av i pausen.
-Hva fikk deg til å bestemme deg? -Jeg vet ikke.
Da jeg kom til teateret, så jeg deg der, helt alene.
Så det var naturlig at jeg gikk bort til deg i pausen.
Jeg ble faktisk veldig glad.
-Jeg ble glad da du ble glad. -Og du sa: "Kom, så stikker vi."
-Du rødmet. -Ja, jeg hadde jo en enorm stå.
-Jeg ble også veldig opphisset. -Jeg hadde ikke sett deg på to år.
-Nøyaktig to år. -Og nå feirer vi ettårsjubileum.
Nei, vi feirer ikke ettårsjubileum. Vi feirer 20-årsjubileum.
-Vi giftet oss for 20 år siden. -Ja, det har du faktisk helt rett i.
Et helt liv. Vi har levd sammen i et helt voksenliv.
Det er vel underlig?
Men kjæreste, kjæreste...
Er det så rart? Vi sitter i den gamle, forbaskede sengen.
Det var annerledes på hotellrommene. De var passe upersonlige.
Det var nok dumt å dra hit. Vi burde dratt til Danmark.
-Vi har ikke tid. Dette er utmerket. -Det er det ikke.
-Jeg ringer Fredrik. Han har en hytte. -Hvordan skal vi komme inn der?
En av naboene har sikkert nøkkel. Vi kan vel prøve.
Fredrik! Hei, det er Johan. Hvordan har du det?
Jeg kan ikke ha det bedre. Jeg ringer angående en delikat sak.
Kan jeg snakke uforstyrret?
Kan du låne meg fiskerhytten din i helgen?
Ja, du har rett, men det er ikke som du tror.
Veldig søt. Ung? Ja, hun er i yngste laget, syns jeg.
Ja, det er litt sensitivt.
Takk skal du ha. Fint. Jeg håper jeg kan gjøre deg en gjentjeneste.
Ikke si noe til Birgit. Kvinner forstår seg ikke på sånt.
Jaså? Nøkkelen ligger under trappehellen. Fint.
Ja. Blond og med fantastisk figur.
Ja, jeg kan ringe deg.
Veldig snilt. Takk skal du ha. Hils Birgit.
Nei, det kan du la være. Det blir bare misforståelser. Ha det.
Her er trappehellen: Se her.
-Nå rydder vi. -Ja, det gjør vi.
Hva er det med deg? Gråter du?
Du er så rørende. Jeg er jo ikke klok.
-Er jeg rørende? Det var som faen. -Du er det.
-Kjære Johan. Du er blitt så liten. -Syns du også at jeg har krympet?
Nei, du er mye vakrere nå. Og så er du så myk og snill.
Du var alltid så spent i ansiktet, på vakt og engstelig.
-Er mennesker slemme mot deg? -Det vet jeg faktisk ikke.
Jeg har nok sluttet å forsvare meg.
Noen sa at jeg var blitt slapp og ettergivende og forminsket meg selv,-
-men jeg har funnet mine rette proporsjoner.
Ydmykt har jeg godtatt mine grenser.
-Det gjør meg snill og litt trist. -Du som hadde så store forventninger.
Nei, det var familien min som hadde forventninger, ikke jeg.
Jeg ville så gjerne gjøre dem til lags-
-og innfri andres forventninger.
Som barn hadde jeg svært beskjedne forestillinger om hva jeg skulle bli.
-Hva ville du bli, da? -Har jeg ikke fortalt det?
-Takk. -Ja, du er litt gammel.
Fortell nå.
Du husker kanskje at jeg hadde en onkel med papir- og leketøysforretning.
Jeg var ofte på besøk hos ham siden jeg trengte stillhet og frisk luft.
Av og til fikk jeg hjelpe ham og tante Emma i butikken.
-Drømmen min var å ha en slik butikk. -Vi skulle hatt en slik butikk.
Vi skulle vært tykke og trygge og hatt mange barn-
-og vært respekterte og vært med i en forening og aldri kranglet.
Du ville aldri funnet deg til rette i et lite tettsted.
Antakelig ikke.
Jeg drømte om å føre de undertryktes sak.
Og så ble jeg skilsmisseadvokat. Nå skal vi rydde.
Hei.
Tror du at to mennesker som lever sammen kan være helt ærlige?
Vi kunne ikke det. Tenker du på om vi ikke hadde hatt noen hemmeligheter?
-Visste vi at vi hadde det? -Vi løy bevisst for hverandre.
Gjorde du det?
I begynnelsen av vårt ekteskap bedro jeg deg. Ble du sjokkert?
-Ja, det ble jeg nok. -Det var ikke noe alvorlig.
Jeg følte meg tynget av ekteskap, barn og familieforpliktelser,-
-så jeg hoppet av litt. Samvittigheten min var helt taus.
Jaså? Ja, der kan man se. Og om vi hadde sagt sannheten?
Hvis jeg hadde sagt sannheten våren 1955,-
-så hadde det pulverisert ekteskapet vårt.
Jeg hadde brutt med foreldrene og solgt barna.
Og jeg hadde drept deg selv om jeg elsket deg.
Trekker du veksler av disse erfaringene i ditt nye ekteskap?
-Ja, jeg må jo lyve hele tiden. -Jeg også.
-Plager det deg? -Ja, men hva skal jeg gjøre?
-Plager det deg? -Jeg vet ikke.
Min kone Anna er helt uinteressert i slike problemer.
Hun har innrettet ekteskapet slik at begge har det bekvemt.
Johan. Elsker du din kone?
Dette evige kvinnespørsmålet. Jeg liker å spise frokost med henne.
Og hun vil ta seg av deg, ikke sant?
Hun sier at hun liker meg og er trygg sammen med meg.
-Det er helt ubegripelig. -Du har nok trukket et vinnerlodd.
I så fall ville jeg vel ikke bedra henne med deg.
Du elsker oss kanskje begge to.
Vil du vite hvordan vi har det? Det var dumt at vi giftet oss.
-Vi tok det som en spøk. -Når møttes dere?
Det var noen år siden.
Unnskyld at jeg sier det, men det var en seksuell sak.
Jeg forstår.
Henrik er svært overbevisende på et punktet.
Han liker sex.
Og han overbeviste meg om at jeg likte det like godt som ham.
Som du husker, var jeg ikke så begeistret for det før.
Ja, det husker jeg.
-Du liker ikke at jeg snakker om det. -Nei, det gjør jeg ikke.
Men det får ikke hjelpe.
Jeg ble som besatt av dette nye som jeg aldri hadde opplevd før.
-Jeg syntes jeg var umettelig. -Det var fint, i det minste for deg.
Jeg ble straks veldig bundet til Henrik.
Og han var begeistret for meg.
Det hindret ikke at jeg snart oppdaget at han hadde andre kvinner.
-Det var da voldsomt. -Jeg ble fryktelig ydmyket.
Jeg ble til og med sjalu.
-Ble du sjalu? -Ja, kan du tenke deg.
Vi hadde et voldsomt oppgjør, og jeg ba ham dra til helvete.
-Og da gjorde han det? -Ja, det gjorde han.
Han sa at jeg var overspent, og så gikk han.
Etter noen uker tigget jeg ham om å komme tilbake.
Vi dro på ferie, og så giftet vi oss.
Så har det gått opp og ned. Mest ned.
-Jeg vil spørre deg om noe. -Jeg vet hva det er.
Du sa en gang at jeg hevnet meg på det seksuelle planet.
Jeg prøvde nok å hevne meg på Henrik, men han blåste i det.
Han sa at jeg kjedet ham-
-og konsentrerte seg med hud og hår om en annen kvinne.
Da satt jeg der med hevnen min. Så jeg sluttet med det.
Jeg er blitt fri fra det.
-Vi har det også bra nå, elskling. -Ja visst.
Johan. Du ser så tankefull ut. Hva tenker du på?
Jeg tenker på at alt er bra. Det er fantastisk bra.
Det er nesten grenseløst bra, men jeg holder ikke ut.
Du ville ikke høre sannheten.
Tror du jeg bryr meg om orgasmene med den forbannede blodtrykkeren?
Jeg beundrer din komplette frigjøring. Du bør skrive en roman.
Kvinnesaksprestinnene vil applaudere.
Jeg håper du ikke er så dum som du høres ut.
-Jeg blåser i det. -Men nå er det viktig.
Nei, det er en bisak. Bare en liten del av det flotte livet byr på.
Tenk på all våre innsikt, klokskap og bevissthet.
Det er storartet, nesten fantastisk.
Vi har oppdaget oss selv. Én innser sin storhet, den andre sin litenhet.
Her sitter vi og snakker dritt om våre respektive.
De er praktisk talt i rommet. Det er åndelig gruppesex på høyeste nivå.
Det er som en lærebok i livskunnskap.
Det er makeløst. Analysen er total, men jeg holder ikke ut!
Jeg forstår hva du mener, men jeg syns ikke at det er så forferdelig.
Jeg kan ikke leve i dette kalde lyset over alle mine anstrengelser.
Om du visste hvordan jeg strever med min meningsløshet.
Jeg prøver å muntre meg opp med at livet har den verdien en gir det.
Men jeg kan ikke glede meg over sånt. Jeg vil ha noe å lengte etter.
Jeg har det ikke som deg.
Jeg har forstått det.
Men jeg holder ut, og jeg trives.
Jeg stoler på min forstand og min følelse.
De to samarbeider. Jeg er fornøyd med dem.
På mine eldre dager har jeg fått en tredje medarbeider.
-Det er erfaringen min. -Du skulle blitt politiker.
-Kanskje det. -Herregud.
Jeg liker mennesker.
Jeg liker forhandlinger, enighet og kompromisser.
-Du øver på valgtalen, hører jeg. -Syns du at jeg er så vanskelig?
-Bare når du preker. -Jeg skal ikke si ett ord til.
Lov at du ikke vil si flere sannheter i kveld.
-Det lover jeg. -Og ikke mer om orgasmeatleten.
Nei, ikke et ord om ham.
Kan du for en kort stund legge bånd på den fryktelige snusfornuften din?
Det blir vanskelig, men jeg skal prøve.
Kan du muligens rasjonere litt med din grenseløse kvinnekraft?
-Det blir nødvendig. -Da så.
Da går vi og legger oss.
-Nei! -Men Marianne...
-Nei! -Hva er det? Så, så.
Kom hit og sett deg. Kom, Marianne.
Hvorfor tror du en drømmer sånt? Hva kan det komme av?
-Det er kanskje noe du har spist. -Tror du det?
Eller så fins det noe i din velordnede verden som du ikke når.
Hold om meg. Jeg fryser sånn.
Tror du jeg er i ferd med å bli syk? Pikene har nettopp vært forkjølet.
Jeg tar teppet over skuldrene.
Husker du hva som skremte deg? Hva drømte du?
Vi skal over en farlig vei, eller noe sånt.
Og jeg vil at du og pikene skal holde meg i hånden.
Men det går ikke, for vi har ingen hender, bare noen stumper.
Og hele tiden sklir jeg i løs sand.
Og jeg kan ikke nå dere der dere står oppe på veien.
For en fæl drøm.
Johan? Tror du at vi lever i absolutt forvirring, alle sammen?
Hva mener du med forvirring?
Redsel, usikkerhet, uforstand... Jeg mener forvirring.
Tror du vi er redde for å skli utfor uten å vite hva vi skal gjøre?
-Ja, det tror jeg. -Tror du at det er for sent allerede?
Ja. Men sånt får man bare tenke, ikke si.
Johan? Tror du at vi har oversett noe viktig?
-Alle sammen? -Nei, du og jeg.
Av og til forstår jeg hvordan du føler og tenker.
Jeg blir så full av ømhet, og jeg glemmer meg selv.
Jeg utsletter meg ikke. Det er en helt ny følelse.
-Forstår du hva jeg mener? -Ja.
Johan...
Av og til sørger jeg over at jeg aldri har elsket et annet menneske.
Og jeg tror ikke at noe menneske har elsket meg.
-Det gjør meg ganske bedrøvet. -Nå er du forskrekkelig overspent.
Er jeg det?
Jeg mener at jeg elsker deg på min ufullkomne og selviske måte.
Og iblant tror jeg at du elsker meg på din geskjeftige og kranglete måte.
Jeg tror at vi elsker hverandre på en jordisk og ufullkommen måte.
-Men du har så høye krav. -Ja, jeg har visst det.
Sånn i all enkelhet midt på natten i et mørkt hus et sted i verden.
Jeg holder faktisk rundt deg og du sitter faktisk i armene mine.
Jeg føler ingen videre innlevelse eller medmenneskelighet.
Det gjør du ikke. Du er så fantasiløs.
Min kjærlighet ser ordinær ut, og den merkes sjelden til hverdags.
Tror du virkelig at jeg elsker deg også?
Ja, men vi skal ikke mase om det for da dunster kjærligheten bort.
Nå skal vi sitte her hele natten.
Nei. Det ene beinet mitt har sovnet, og venstrearmen er nesten ute av ledd.
Jeg er fryktelig søvnig, og jeg fryser på ryggen.
-Da kan vi like gjerne legge oss. -Ja, det tror jeg.
God natt, min elskede. Takk for samtalen.
-God natt. -Sov godt.
Dere har sett sjette og siste avsnitt av "Scener fra et ekteskap".
Det heter "Midt på natten i et mørkt hus et sted i verden."
Dere får se dette bildet fra Fårö mens jeg forteller hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann, Erland Josephson, Gunnel Lindblom, Wenche Foss-
-og Bertil Norström spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert, og Lasse Karlsson var hans assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Maske: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson, Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L. Carlberg var produksjonsleder, og laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö.
Og året er 1973.